PĂDUREA ÎNTUNECATĂ DIN MIJLOCUL VIEŢII
Adina Baya

„Selva oscura” sau „pădurea întunecată” e metafora prin care Dante descria senzaţia de rătăcire de la jumătatea vieţii. „Nel mezzo del cammin di nostra vita, mi ritrovai per una selva oscura, ché la diritta via era smarrita”. Aflat la mijlocul drumului dintre începutul şi finalul vieţii, eroul din Infernul se trezeşte pierdut, orbecăind departe de „drumul drept”. Mulţi au citit această metaforă ca pe o descriere timpurie a fenomenului numit în anii '60 de psihologii occidentali „midlife crisis” (criza vârstei de mijloc). O perioadă de redefinire a identităţii, impusă de înaintarea în vârstă şi conştientizarea perspectivei morţii. Sau de bilanţul mai mult sau mai puţin mulţumitor al reuşitelor personale şi profesionale de până atunci, de suma dezamăgirilor aduse de diferenţa dintre ceea ce promitea să fie viaţa în prima tinereţe şi ceea ce s-a dovedit a fi ea în realitate.
În romanul Poveste despre dragoste şi întuneric, scriitorul israelian Amos Oz reconstituie fragmente din anii de vârstă mijlocie ai mamei sale. Păstrând metafora lui Dante, el porneşte pe urmele ei în „pădurea întunecată”. Într-o călătorie în care biografia îmbrăţişează ficţiunea, scriitorul matur încearcă să înţeleagă felul în care mama sa a rătăcit şi, finalmente, a pierdut complet „drumul drept”, pe când el era încă un copil. Pentru actriţa israelo-americană Natalie Portman, preluarea cărţii lui Amos Oz şi transpunerea ei cinematografică e nu numai proiect ambiţios de debut regizoral, ci şi, în mod evident, un demers pasional, „de suflet”. O explorare plină de empatie a sufletului feminin şi a conexiunii dintre mamă şi fiu, precum şi un tribut adus ţării natale, Israel. Filmul emană devoțiunea cu care Portman plonjează în proza biografică a unuia dintre cei mai importanţi scriitori israelieni contemporani, explorând atât trecutul personal al acestuia, cât şi felul în care el se împleteşte cu istoria statului Israel. Pentru că Poveste despre dragoste şi întuneric se întâmplă pe fondul anilor '40, surprinzând naşterea zbuciumată a acestui stat, prevestind conflictele care nu vor înceta să îl macine nici în viitor.
Natalie Portman semnează regia, scenariul, şi are rolul principal. În interpretarea ei, filmul păstrează aerul introspectiv şi pasajele de melancolie blândă a romanului, iar asta eclipsează cu succes inevitabilele stângăcii, uşoarele excese poetice sau clişee de filmare aferente unui film de debut. Filtrată prin ochii lui Portman, povestea lui Amos Oz devine centrată decisiv pe figura maternă, iar episoadele de istorie a Israelului, cărora li se acordă un spaţiu mai generos în roman, servesc mai degrabă drept unelte de creionare a personajului principal. Filmul Poveste despre dragoste şi întuneric redă cu tandreţe episoadele din copilăria şi tinereţea mamei scriitorului, Fania, care au condus-o în cele din urmă spre noaptea ploioasă din Tel Aviv în care a înghiţit un pumn de somnifere şi a adormit pe veci într-o cameră modestă din casa surorii sale. 
După ce supravieţuise Holocaustului, mult aşteptatei proclamări a independenţei statului Israel, sărăciei şi umilinţelor provocate de anii de război, nu reuşise să supravieţuiască „pădurii întunecate” din mijlocul vieţii: rutinei cotidiene, dezamăgirilor inevitabile ale convieţuirii domestice, stării perpetue de nesiguranţă într-o ţară devorată de conflicte. Între visele avute ca elevă pe băncile şcolii evreieşti din Polonia şi realitatea de care se izbeşte în plin fir al existenței se cască o prăpastie uriaşă, insuportabilă. Viaţa în ţinutul „în care curge lapte şi miere” al Israelului, la care tânijse în copilărie, se dovedeşte a fi marcată de sărăcie, corupţie, violenţă, veşnice ciocniri interreligioase. Iubirea pasională cu un bărbat deopotrivă puternic şi sensibil, pe care o visase, se dizolvă în realitatea banală a unei căsnicii călduţe, alături de un soţ obedient, dar totalmente lipsit de farmec.
Constrânsă să îşi trăiască dezamăgirile în tăcere, Fania acumulează un bagaj de deziluzii care la un moment dat devine prea dificil de cărat. Sufocată de rutină, de cozile la alimente şi de nesfârşitele corvoade casnice, doborâtă de astenia fiecărei zi, Fania îşi simte strivite promisiunile din copilărie. Iar din acel moment, moartea începe să apară ca „un iubit protector, liniştitor” în mintea ei. Sau cel puţin aşa îi înţelege fiul ei, peste timp, periplul prin „pădurea întunecată”. Poveste despre dragoste şi întuneric vibrează de sensibilitate şi lirism, conservând nostalgia şi candoarea fiului care îşi reconstruieşte figura maternă din amintiri, chiar dacă nu e un film inovator sau curajos din punct de vedere regizoral. Natalie Portman traduce cu succes o mare parte din şarmul scriiturii lui Amos Oz pe ecran. Construieşte un personaj viu şi prilejuieşte explorarea plină de fineţe a dramei feminine generate de parcurgerea crizei vârstei de mijloc pe fondul unei felii de istorie ale cărei ecouri încă se aud azi.