LECȚIE, TESTAMENT, CONFESIUNE
Cristina Chevereșan

Ca pe orice carte mare (la propriu și la figurat), am tot amânat Poveste despre dragoste și întuneric, lăsând-o în teancul de pe noptieră pentru o perioadă mai liniștită, cu răgazul concentrării, savurării, interiorizării. În contextul actual, trecerea dintre ani n-ar fi putut aduce necesara pace interioară; totuși, m-am apucat. Într-un moment în care valorile lumii par să o fi luat razna, puteri de toate rangurile se întrec în ego-uri și excentricități, meschine caractere își construiesc temeinic fortărețe și iluzii de mărire, iar Tel Aviv-ul, Ierusalim-ul și complicatele lor relații au revenit în prim-planul preocupărilor internaționale, extraordinarele memorii ale lui Amos Oz deschid o fereastră spre explorarea și înțelegerea filosofică a ceea ce suntem și putem deveni, în, prin și sub vremuri.
Rezultate din (con)viețuirea într-o familie de evrei cu rădăcini în teritoriile fluctuante ale Europei Centrale și de Est, stabiliți în Palestina pe vremea mandatului britanic, însemnările ghidează răbdător profanul nu doar de-a lungul unui traseu personal sinuos, cu care autorul însuși se străduiește să se împace, ci și printr-o istorie alambicată, a adevărurilor amestecate, orgoliilor rănite, sensibilităților ultragiate, idealurilor contrastante, speranțelor trădate și împlinite succesiv, pe parcursul creării unei națiuni-stat cu statut incert de mai bine de șapte decenii. Consemnând puncte de vedere și evenimente istorice marcante, educând și scufundând treptat într-o atmosferă, un stil de viață și gândire, un aliaj de culturi și civilizații separate de destine și interese mai presus de individ, Povestea despre dragoste și întuneric face exact ce anunță: în mai mult de cinci sute de pagini, cu talentul incontestabil, stilul inconfundabil, umorul molcom și simțul dramei înăbușite, capabile să consume suflete, Amos Oz pune în pagină o detaliată confesiune despre oamenii, lucrurile, circumstanțele ce l-au format.
Exprimată sau nu, surdă sau explozivă, surprinsă direct sau incorporată în gesturile, cuvintele, reacțiile rețelei sociale din jurul copilului ce crește întru descoperiri surprinzătoare, asemenea celui care, mult mai târziu, îi va parcurge manuscrisul, în centrul scrierii stă, dincolo de orice dubiu, trauma. Pe de o parte, mult-premiatul prozator israelian nu își va dezamăgi fanii, amintirile curgând dinspre trecut înspre prezent și vice-versa, într-o recuperare colorată, nostalgică, vie, minuțioasă până în nucleul sensibil al tuturor simțurilor invocabile. Portretele în miniatură, anecdotele de familie, întâlnirile cu figuri emblematice ale gândirii și acțiunii filosofice, politice, culturale, civice, religioase de la mijlocul secolului XX sau istorisirile magice, fabulele, incursiunile mitologice din universul matern poartă amprenta romancierului de mare calibru. Pe de altă parte, autobiograficul crud transformă lectura într-o sumă de trăiri adeseori contradictorii, precum cele ale adolescentului în criză în urma tragediei care, pe fundalul agitat al timpurilor, îi zguduie existența din temelii: degradarea mentală și sinuciderea mamei, devastatoare pentru băiatul de doisprezece ani rămas singur cu povara inexplicabilului, inarticulabilului.
Țesătura densă, structura complexă, dimensiunile impresionante îi permit lui Oz digresiuni, explicații, reveniri și (multi)stratificări ale fiecărei minuscule sau definitorii revelații ale sinelui-personaj, observat cu egală atenție și curiozitate ca pentru familie, apropiați, cunoștințe, părinți spirituali, modele intelectuale etc. Finețea, sensibilitatea, înclinația către amănuntul semnificativ conturează, pe planuri diverse, nostalgia, singurătatea, tristețea difuză, sentimentul pierderii ireparabile survenite odată cu apusul unei ere și răsăritul provocator al uneia noi. Erudiția, intertextualitatea, îndatorarea mărturisită față de autori ce au schimbat însăși ideea de literatură (ficțiune sau non-ficțiune) invită cititorul la un festin cu miresme și  prezentare estetică de excepție, dar gustul amestecat al unor realități ce nu pot fi și nu trebuie cosmetizate, ce au marcat generații, indiferent de granițele fizice, fluctuante, sau mentale, vulnerabile, dintre ele.
Oz expune stereotipuri și imagini cu atât mai influente, cu cât mai grijuliu (pre)fabricate, iluminări și încremeniri ale minții, îmbolnăvirea, vindecarea și supraviețuirea conștiințelor, inițieri și eșecuri. Vorbește despre echivoc, rușine, alienare, depresie, frică, experiment, rezistență și soluții alternative, kibuttz-uri, masacre, tărâmuri făgăduite și niciodată întru totul atinse, năzuințe și naivități ideologice, rolul esențial al literaturii (învățat din fragedă pruncie) în combaterea orbirilor, extremismelor, obscurantismului spiritual, tradiții și ritualuri ale unor lumi irecuperabile complet prin puterea sau voința memoriei. ”Când eram mic, dorința mea era să mă fac o carte. Nu un scriitor. Oamenii pot fi omorâți ca furnicile. Nici scriitorii nu sunt greu de omorât. Dar cărțile nu: oricât te-ai strădui să le distrugi, întotdeauna e o șansă să supraviețuiască un exemplar și să continue să se bucure de viața lui de pe raft, în cine știe ce ungher al vreunei librării, în Reykjavik, Valladolid sau Vancouver”. Impresionantă, intimidantă, imposibil de rezumat sau comentat, inseparabilă de esența și profilul autorului, Poveste despre dragoste și întuneric e lecția, mărturisirea, testamentul ce rămâne.